OMAR
- Omar, kuda ideš? - Idem da igram fudbal.
- Zdravo, dete. - Zdravo, tata.
Lift je kvaru. Opet ste ga sredili ti i tvoji drugari.
Ne, nismo mi.
Hej, Omar, navali na Morada, pritisni ga. On još nije Bufon, a...
- Bufon, gospođo, kaže se Bufon. - Reci, da li si me razumeo, a?
Jeste li dobro, momci? - Dobro smo. - OK.
- Hej Omar, šta si rekao mojoj sestri za ovaj vikend?
- Ona me davi, tvoja sestra. Kad ja kažem ne, to je ne.
- Dobro, ili šta? - OK.
Oh la la la la, Dobra je, Korelija!
- Tako je želim! - Samo ti sanjaj!
- Meni su rekli da ona sve radi. - Kao ovo grčko, ovde.
Salata, paradajz, luk... sve!
- Nedostaje samo malo belog sosa. - Ha. Odvratno.
- Šta? Šta je rekao? - Šta ti baljezgaš o mojoj sestri?
- Mi pričamo o hrani. - Zašto baljezgaš o mojoj sestri.
Tvoja majka, ona je pasadaran.
Šta je njemu kad nam deli lekcije, Arap koji misli da je Žabar.
Ok, svejedno. Tvoja je sestra debela...
- Jao, životinjo, povredio si me. - Kako mu je uspelo!
Šta? Šta se desilo? Šta se desilo?
Vidiš, ti nikad ne čuvaš leđa. Koliko puta to treba da ti se kaže?
Vidi kako su ti prljave rukavice. Kako misliš da pobediš u njima?
Pa šta, nisam sam na fudbalskom igralištu.
Hajde, idemo momci. Lopta.
- Lopta. - Ok.
Hej, prestani, prestani. Slomio sam muda dok sam napravio ovu frizuru.
-Prestani da radiš tvog Met Pokoru, ti tamo! - Met Pokora ...
Hej, momci. Smrdi li vama nešto ovde?
Smrdi na žensku. Nekako... Ali nije stvarno, u isto vreme.
Jedna stvar nije završena.
Hej! Hej Arture! Hoćeš li da pođeš s nama na fudbal.
Da igraš malo kao pom-pom dećko?
Kao, uh... Morad, Morad...
- Sve što umeš je da njušiš pederesko dupe. Pseto. - Šta? Šta je on rekao?
- Jebi se, životinjo. - Hej, vidi, vidi!
Da, tako je, hajde, odjebi skote. Idi zagađuj negde drugde.
- Oh, jebi se ,skote. Jebi se, Omar, ja nisam golman.
Nisi ni napadač.
- Čekaj. Reci mu da ćemo zbog tog izgubiti. - Hajde, mani se toga. Pređi na nešto drugo.
Hej, momci, pređimo na grčko, Brzo, nema više koka kole.
Idi sam.
Hej, drugari. Čekajte me.
- Pa, šta kažeš? - Hajde da igramo.
Dođavola. Razbili ste loptu.
Neću više da branim.
Igrajte bez mene, vraćam se brzo.
Ona će biti srećna, Ajša.
- Ajša, Ajša. - Hajde, šutirajte loptu.
- Izvini za ono. - Uobičajeno.
- Gde si? - Mislim da je sad ispalo dobro.
Da.
Satima na mojoj beležnici, usredsređen, prikovanih očiju. Pronađi rimu.
Bez pretenzija. Drži se reči. Naštimuj ih, nabasaj na njih.
Da, to je lepo. Samo što bih ja napisao...
- Usidrenih umesto prikovanih, na početku. - Usidrenih.
- Da, da, usidrenih, - Tako je, usidrenih.
- Usidrenih. - Da,.
Pa šta si ti napisao?
- Nešto što će se svideti tvojim drugarima. - Idiote.
Ja sam ovakav. I uprkos onom što ljudi misle, ja volim moje opredelenje.
U ružnom hodniku, on je prisutan i pretvara se.
A ipak, ovaj agent ljubavi, pridužuje mi se žurno.
Kao ljubavni magnet.
Nije kasno, Omare, da napustiš tvoj stav i voliš me napolju izvan zidova.
- Prestani, ne želim da to spominješ. - Zašto, šta je ovde problem?
- Dođavola, ovo je beskorisno. - Čekaj, u kom slislu je beskorisno?
Samo ono što ti kažeš u tvojoj slem poeziji je korisno, zar ne?
Pomisli samo da neko nađe tvoju beležnicu.
Neću da imam ceo komšiluk na leđima. Neću da budem kao ti.
- Neću da čujem... - Šta? To što mi govoriš u lice s tvojim prijateljima?
Šta ti misliš, a?
Ni ja ne želim da slušam to. Ne želim više da slušam.
Šta treba da uradim za to? Da ne izlazim napolje neko vreme.
Da nađem druge puteve da ne prođem kraj tebe.
Inače, treba da pređem na drugu stranu ulice.
Ali, dođavola, Omare, zar treba da prestanem da pišem onako kako volim da pišem?
Je li tako?
Ne. Ne, a znaš zašto?
Zato što ja volim ovaj trenutak, ovde.
Skriven od pogleda. Gde ne želim da izgubim ni jedan od naših sastanaka.
Šta nije u redu?
- Tvoja poslednja rečenica. - Šta, moja poslednja rečenica?
- Ja bih stavio seksi susreti umesto sastanaka. - Dođavola, Omare, odjebi.
- Sin peder, Ne, ne mogu da se smirim, - Smiri se.
Ubiću ga. U kvartu, zar ne shvataš.
Gde god da izađem napolje, ljudi gledaju u mene. Ljudi me gledaju svuda.
Čujem da pričaju o meni. To je sramota.
Ćuti, ti . Pogledaj me.
Gledaj u mene, kad ti kažem.
Neću da čujem ono što sam čuo.
Neću da me ljudi gledaju onako kako me gledaju.
Od sad ćeš da se ponašaš kao svi tvoji drugovi i ubedćeš ih da je sve laž.
Idi sad!
Sa vrha moje kule sve me razdvaja od okoline.
Osećam se sam neopisivo, neprihvaljivo, neizrecivo.
Nisam ukrao, nisam ubio, ali ja sam peder.
Iz mog bića, nekakav put. Sa mog prozora, iza kula.
Omar! Omar, šta to radiš. Vrati se.
Izložen prekim pogledima mog komšiluka, radije bih da poštedim sebe.
Odbijam da budem zaključan u mom kvartu. Da slušam podmukle, otrovne reči na mom putu.
Onda, s gorčinom, napuštam ovu zemlju koja mi je toliko draga.
Hej, Omar. Markirane nove rukavice.
- Ali, šta on to radi? - Hajde, sedi dole. Da nisi i ti peder?
Koji si ti glavić!
Izgubivši dobrotu majke i oca, ostavljam te ubogaljenog sa sigurnošću.
Pa ovde sam u očekivanju, na nešto drugo u perspektivi.
Napuštam moj stav i koračam izvan zidova ka Arturu.
Dopada mi se to.
I uprkos onom što ljudi misle, ja volim moje opredelenje.
Preveo Mita